Андрій Процайло

Самотня жінка з чоловічим обличчям

(оповідання)

Мене нудило. Безсонна ніч в бруді, смороді, суцільній гнітючій безперспективній темряві далася взнаки. Зім’яте, втомлене тіло хотіло випрямитися, пройтися гордо світом супермаркетів довгими спокусливими ногами на заздрість усім євровим та доларовим спідницям; душа прагла розмахнутися по-українськи, хоча раз, хоча перед смертю, але з до неба піднятою головою останнього вдиху.

Мрії вбив струмінь уранішнього по-новонародженому безгрішного повітря… Кволе сонце усміхнулося – і вмерло.

Мене зіжмакали бридкі, штучно спухлі, невмілі поводитися з жінками, дешеві тремтячі від спокуси залежності руки причмеленого ведмедя… Крутили, перевертали з боку на бік, з ніг на голову, розглядали спереду та ззаду, й нічого не робили. Думали, вагалися, прислухалися до шепотіння втомлених губ і… не в силі, слава Богу, так-сяк діяти, обміняли на склянку огидної рідини…

Моя нова господиня, жіночка років сорока, причепурена і напарфумлена, здавалося, не звертала на мене ніякої уваги. Вона заклопотано відбивалася від мого колишнього (милуй, Боже, птфу, тричі) власника, кинула мене, обездолену, в самотній куток свого королівського помешкання – і забула…

За своє недовге дівочо-жіноче життя я вже не вперше тішилася, що мене ніхто не чіпає. Я навчилася використовувати вільний від зґвалтувань час, щоб радіти думкою, згадуючи королівські миті своєї цнотливості. Коли мене подивовано по-ангельськи розглядали, ніжно гладили і вкладали у спокусливий гаманець життя на щастя.

Я дрімала…

-Візьми її, в кутку онде, і віддай цьому панові…

Він випрямив мене у повний зріст, роздивився, зігнув і…

А народилася я гордою… Навіть з чоловічим, мужнім, зовсім не святим обличчям тисячолітніх звершень я почувалася справжньою жінкою… У мені шанували новизну, і надію, і віру, з якою я віддавалася кожним справним рукам, які взявши мене – мали мене зміцнити…

Але доля бавиться зі смертними на свій розсуд, тим паче, коли доля смертного – ходити по руках…

Отож він мене зігнув і віддав… безногому жебракові біля супермаркету. З ним я там і просиділа до ночі. А годині десь о тій, коли тверезі люди перестають бродити вулицями, сталося диво: мій інвалід дістав ноги, посадив мене в останній мерс (такий я бачила одного разу в банку на картинці), і ми незабаром під’їхали до особняка-замку. «Жебрак» (без лапок назвати – значить лукавити) спритненько на двох вибіг з машини, щось гаркнувши на ходу водієві, а через чверть години припурхав чарівним принцом назад, ще раз підтвердивши думку підозріло спостережливих, що не можна довіряти каченятам, особливо гидким.

Ми зайшли в ресторан. Мій «інвалід» пив побагато і п’янів моментально. Впоровши пів якогось великого дикого птаха й декілька салатів, почав відверто підморгувати дівчатам за сусіднім столиком. Ті його відшили дзвінком до двох мускулистих Тарзанів, які згодом смачно їх цілували.

Моя жіноча гордість підказала не звертати уваги на невдячного і неврівноваженого господаря, і я щиро підслуховувала голубині щебетання закоханих пар по сусідству.

П’яний принц почав співати, потім танцювати… Потім взяв мене і зі всієї сили жбурнув на сцену. Благо, підхопила мене уважна офіціантка з добрими втомленими очима. І приховано притулила до серця…Воно билося не в такт, перелякано, але мені вже давно не було так спокійно…

Обнявшись, заспаною нічкою, ми йшли попід руки до неї додому.

Вночі я спала як немовля. Такої привітної і просторої постелі мої довгі ноги вже давно не знали. Моє суворе чоловіче обличчя стало добрішим. І гарнішим. Бо чоловік у мені відчув силу і гордість…

Вранці зробили мені масаж ніжні дитячі ручки. Я була на сьомому небі від затишку. І дуже хотіла бути вдячною. За таке можна ще і не таке перетерпіти. Тим більше, що доля моя – ходити по руках…

Моя нова маленька подруга Ганнуся по дорозі до школи зайшла в магазин і купила собі шоколадку…

Я – одна українська гривня, народжена в славному граді Володимира у Києві в 2005 році, а прізвище моє Купюра И Н 3432572…

Минула ще одна доба життя. І слава Богу. Головне, дитині солодко…